Archiv Ladislava Hejdánka | Kartotéka
Zde najdete digitalizovanou podobu Hejdánkovy originální kartotéky. Její celkový objem čítá mnoho tisíc lístků. Zveřejňujeme je po částech, jak je zvládáme zpracovávat. V tuto chvíli máme zpracované to, co prof. Hejdánek sám vypracoval elektronicky. Zbývá ovšem mnoho práce na papírových kartičkách. Kromě Hejdánkových výpisků z četby obsahuje kartotéka také jeho vlastní myšlenkovou práci z posledních let, kterou nejde dohledat jinde.
Pravda x neskrytost
Martin Heidegger
(1964)
Překládám-li jméno ALÉTHEIA tvrdošíjně jako neskrytost, pak se tak neděje z lásky k etymologii, nýbrž kvůli věci, kterou musíme brát v úvahu, jestliže to, co se nazývá bytím a myšlením, myslíme způsobem, který jí odpovídá. Neskrytost je jakoby element, v němž je teprve dáno jak bytí a myšlení, tak i jejich sounáležitost. ALÉTHEIA je sice na počátku filosofie jmenována, ale v následující době není filosofií výslovně jako taková myšlena. Neboť od Aristotela je věcí filosofie jakožto metafyziky myslet jsoucno jako takové ontotheologicky.
Je-li tomu tak, pak také nesmíme soudit, že filosofie něčemu nevěnuje pozornost, že něco zanedbává, a že proto trpí nějakým bytostným nedostatem. Poukaz na to, co ve filosofii nebylo myšleno, není kritikou filosofie. Je-li nyní třeba nějaké kritiky, pak spíše kritiky pokusu, který se od „Bytí a času“ stává stále naléhavějším, totiž pokusu tázat se na konci filosofie po možném úkolu myšlení. Neboť poměrně pozdě se nyní klade otázka: Proč se tu ALÉTHEIA už nepřekládá běžným jménem, totiž slovem „pravda“? Odpověď musí znít:
Pokud se pravda chápe v tradičním „přirozeném“ smyslu jako na jsoucnu vykázaná shoda poznání se jsoucnem, nebo také pokud se pravda vykládá jako jistota vědění o bytí, nesmí být ALÉTHEIA, neskrytost ve smyslu světliny, s touto pravdou ztotožňována. ALÉTHEIA, neskrytost myšlená jako světlina, skýtá spíše teprve možnost pravdy. Neboť pravda sama může stejně jako bytí a myšlení být tím, čím jest, jen v živlu světliny. Evidence, jistota každého stupně, každý způsob verifikace veritas, pohybuje se už „spolu s ní“ v oblasti vládnoucí světliny.
ALÉTHEIA, neskrytost myšlená jako světlina přítomnění, není ještě pravda. Je potom ALÉTHEIA méně než pravda? Nebo je více, protože /31/ pravdu jako adaequatio a certitudo teprve poskytuje, protože přítomnění a zpřítomňování nemůže být dáno mimo dosah světliny?
Tato otázka nechť zůstane jako úkol přenechána myšlení. Myšlení se musí zamyslet nad tím, zda tuto otázku také vůbec může klást, pokud myslí filosoficky, tj. v přísném smyslu metafyziky, které se toho, co je přítomné, dotazuje pouze co do jeho přítomnění.
V každém případě se ujasňuje toto: Otázka po ALÉTHEIA, po neskrytosti jako takové, není otázkou po pravdě. Proto bylo věci nepřiměřené, a tudíž zavádějící nazývat ALÉTHEIA ve smyslu světliny pravdou.
(Konec filosofie a úkol myšlení, př. Iv.Chvatík, Praha 1993, str. 29+31.)
vznik lístku: duben 2004
Pravda a „technika“
Martin Heidegger
(19)
Tázat se na techniku znamená tázat se na konstelaci, v níž se odehrává (ereignet) odkrytost a skrytost, v níž se odehrává (ereignet) to, co bytuje jakožto bytnost pravdy.
A přece, co nám pomůže pohled do konstelace pravdy? Hledíme do nebezpečí a spatřujeme růst toho, co přináší záchranu.
Tím ještě nejsme zachráněni. Avšak jsme tím osloveni, abychom v narůstajícím světzle toho, co přináší záchranu, doufali (verhoffen). Jak má toto doufání vypadat? Zde a nyní a ve skrovné podobě tak, že o to, co přináší záchranu, budeme v jeho růstu pečovat. V tom je zahrnuto, že budeme mít neustále na zřeteli ono krajní nebezpečí.
To, co je pro techniku bytostné, ohrožuje odkrývání, hrozí možností, že všechno odkrývání se rozplynu ve zjednávání a všechno se bude ukazovat pouze v nezakrytosti na způsob použitelného stavu. Lidské konání se nikdy nemůže setkat s tímto nebezpečím bezprostředně. Lidský výkon nemůže nikdy sám toto nebezpečí zahnat. Lidské zamyšlení však může uvážit, zda to není tak, že všechno, co přináší záchranu, musí mít vyšší, avšak zároveň příbuznou a odvrácenou bytnost jako to, co je ohroženo.
Nemohlo by pak nějaké počátečněji poskytnuté odkrytí přivést k prvnímu zazáření v rámci nebezpečí ono zachraňující, které se v technickém věku ještě spíše skrývá než ukazuje?
(Otázka techniky, in: 7290, Věda, technika a zamyšlení, Praha 2004, str. 33.)
vznik lístku: únor 2005
Původ (zdroj)
Martin Heidegger
(1935)
Ursprung bedeutet hier jenes, von woher und wodurch eine Sache ist, was sie ist und wie sie ist. Das, was etwas ist, wie es ist, nennen wir sein Wesen. Der Ursprung von etwas ist die Herkunft seines Wesens. Die Frage nach dem Ursprung des Kunstwerkes fragt nach seiner Wesensherkunft. Das Werk entspringt nach der gewöhnlichen Vorstellung aus der und durch die Tätigkeit des Künstlers. Wodurch aber und woher ist der Künstler das, was er ist? Durch das Werk; denn, daß ein Werk den Meister lobe, heißt: das Werrk erst läßt den Künstler als einen Meister der Kunst hervorgehen. Der Künstler ist der Ursprung des Werkes. Das Werk ist der Ursprung des Künstlers. Keines ist ohne das andere. Gleichwohl tr(gt auch keines der beiden allein das andere. …
(Der Ursprung des Kunstwerkes, Reclam, Stuttgart 1978, S. 7.)
vznik lístku: únor 2005
Subjektivita (tělesná, tělo)
Jan Patočka
(1968)
Mohli bychom tedy říci: základem zkušenostních syntéz není transcendentální já, nýbrž tělesná subjektivita. Do světa jsme původně zasazeni nikoli našimi myšlenkovými výkony, nýbrž tělem, a to tělem jako subjektivním, které se nikdy nemůže stát předmětem reflexe. Zkušenostní syntézy provádí tělo především také na základě schopnosti vlastního pohybu. Toto moci se pohybovat je neoddělitelné od jeho objektivizujícího výkonu, neboť schopnost pohybu mu dává svobodu k věcem, možnost vidět za svou okamžitou polohu a postavení a žít v perspektivách, aniž /3.1.10/ by se v nich rozplývalo – tedy možnost zjednávat si pohybem určitou stabilitu.
Dospěli jsme tak nyní k našemu vlastnímu tématu subjektivního pohybu. Pohyb, o kterém chci mluvit, není jen pohyb úmyslný, nýbrž každý takový, který je od subjektu neoddělitelný, takže subjekt patří k jeho vnitřnímu smyslu: např. ...
(Fenomenologie a metafyzika pohybu, přel. I.Chvatík, in: Přirozený svět a pohyb lidské existence, samizdat, Praha 1980, str. 3.1.9-10.)
vznik lístku: červen 2014
Bytí a člověk | Pohotovost – příprava k ní | Myšlení a očekávání | Bůh (nějaký)
Martin Heidegger
(1966)
H: Touto otázkou se dostáváte opět tam, kde náš rozhovor začal. Smím-li odpovědět krátce a snad poněkud masivně, ale na základě dlouhého zamyšlení: filosofie nebude moci způsobit žádnou bezprostřední změnu nynějšího stavu světa. To neplatí jen o filosofii, nýbrž o všech pouze lidských myšlenkách a touhách. Už jenom nějaký bůh nás může zachránit. Vidím jedinou možnost záchrany, totiž v myšlení a básnění se připravovat na to, že se objeví bůh, nebo na to, že bůh nebude našemu zániku přítomen; abychom totiž, hrubě řečeno, prostě „nepošli“, nýbrž když už zanikneme, abychom zanikli před tváří boha nepřítomného. /34/
S: Je nějaká souvislost mezi vaším myšlením a příchodem tohoto boha? Je zde podle vašeho názoru nějaká kauzální spojitost? Myslíte si, že můžeme boha myšlením přivolat?
H: Nemůžeme ho myšlením přivolat. V našich silách je nanejvýš připravovat pohotovost k očekávání.
S: Ale můžeme tomu pomoci?
H: První pomocí by mělo být připravování pohotovosti. Svět nemůže být skrze člověka, ale ani bez člověka, tím, čím je a jak je. To souvisí podle mého názoru s tím, že to, co nazývám oním odedávna tradovaným, mnohoznačným a nyní opotřebovaným slovem „bytí“, potřebuje člověka, že bytí není bytím, pokud člověk není použit k jeho zjevování, uchovávání a utváření. Bytnost techniky vidím v tom, co nazývám „Ge-stell“. Slyšíme-li tento název poprvé, je velmi snadné pochopit jej nesprávně, ale jestliže věc správně promyslíme, vidíme, že to, co se jím míní, poukazuje do nejhlubších dějin metafyziky, které ještě dnes určují náš pobyt, strukturu naší existence. Vláda tohoto „Gestell“ znamená: člověk je vydán na povel [gestellt] jisté moci, která si ho nárokuje a vyzývá ho; je to moc, která se zjevuje v bytnosti techniky. Právě ve zkušenosti toho, že je člověk vydán diktatuře [gestellt sein] něčeho, čím sám není a co sám nemá pod kontrolou, ukazuje se mu možnost nahlédnout, že je využíván bytím. V tom, co /35/ je moderní technice nejvlastnější, se právě skrývá možnost učinit zkušenost s tímto využíváním a připravovat se na ony nové možnosti. Dopomáhat k tomuto nahlédnutí: víc myšlení nezmůže a filosofie je u konce.
(Už jenom nějaký bůh ..., interview, Praha 2012, str. 33.)
vznik lístku: září 2013